Nästa gäst är ett fenomen inom frisoloklättring: Alex Honnold.
En sak förstår jag inte:
Ett enda litet misstag, ett enda felsteg så ramlar du ner och dör.
Ja. Du verkar förstå helt okej.
Alla kan ju rent teoretiskt dö vilken dag som helst.
Soloklättring gör att det känns mer påtagligt.
Känns det annorlunda att klättra utan rep?
Utan rep är såklart konsekvenserna större och det kräver mer fokus.
Det är en helt annan upplevelse.
Jag pressar ju inte bara gränser tills nåt hemskt händer.
Jag saknar inte perspektiv.
Det kanske är därför det är farligt. Jag kanske inte ser faran närma sig.
Jag skiljer på risk och konsekvens.
När jag klättrar tänker jag att risken att jag faller är låg -
- även om konsekvenserna är stora. Det är det som lockar.
Man tar nåt som verkar farligt och får det att kännas tryggt.
Har klättringen varit positiv eller negativ för ditt kärleksliv?
Mitt kärleksliv? På det stora hela har det nog varit negativt.
Jag reser för mycket, och så bor jag i en bil.
Vi ska tala om några av dina klättringsäventyr:
Klättringen på Moonlight Buttress.
När jag gjorde det kallades det banbrytande och extremt.
Men för mig kändes det enkelt och tryggt.
Och du slutade inte där. Nästa utmaning blev Half Dome.
Half Dome var dubbelt så hög som allt annat jag friklättrat på.
Frisoloklättring är farligt. Mindre än en procent av klättrare försöker.
Alex har gjort över tusen frisolo- klättringar. Detta var den tuffaste.
Jag var rädd ibland. Sen får man panik.
Då gäller det att ta det lugnt.
Vad kommer härnäst?
Jag har funderat på El Cap. Varje år tänker jag: "Det är skrämmande."
Jag har aldrig velat försöka. Jag har velat, men det är för skrämmande.
Jag är på väg mot världens vackraste dal.
Vi åkte till Yosemite när jag var liten. Vi fick kakor med kall mjölk.
Vi såg ut över Tunnel View, den bästa utsikten i Yosemite.
Så snart man ser El Cap tänker man: "Där är det. Spännande!"
El Cap är världens mest imponerande bergvägg.
YOSEMITE NATIONALPARK, KALIFORNIEN
VÅREN 2016
Jag älskar att vara i bilen.
Jag känner mig väl extra trygg där eftersom jag har bott i den i nio år.
Min första bil... Jag stal familjens minibuss.
Pappa dog när jag var nitton. Det fanns en livförsäkring.
Jag hade precis så jag klarade mig.
För sex år sen bodde jag på en parkeringsplats -
- och la 88 cent på en middag.
Det är härligt, men det vore fint att ha ett badrum.
En dusch åtminstone.
- Jag hörde att du har flickvän. - Det är på gång.
Hon stöttar mig i att jag måste få vara mig själv. Vi får se.
Jag kommer nog att ha många flickvänner.
Vad gäller klättringen och att uppnå stora saker i livet...
Jag kommer alltid att välja klättringen före tjejer.
Åtminstone tills vidare.
- Har du bestigit El Cap? - Runt 40 gånger.
- Utan rep? - Nej. Det har ingen.
- Varför har du inte gjort det ännu? - Titta på det! Det är skrämmande.
Jag har funderat på det sen 2009. Jag tänker: "I år ska det ske."
Sen börjar jag klättra och tänker: "Det sker inte i år."
Men jag ger mig inte förrän jag har försökt.
Om jag förbereder mig och ändå känner att det inte går -
- får nästa generation ta det. Eller nån med dödslängtan.
När jag funderade på El Cap förr fanns det frågetecken överallt.
Man var osäker på den etappen och den klippan.
Mycket som verkar helt vansinnigt.
Om drömmen är att friklättra solo på El Cap -
- så måste jag veta vad som krävs.
Jag behöver en mental bild över alla svåra ställen och vad de innebär.
Om jag ska göra det blir nog Freerider-leden bäst.
- Hej! - Läget?
Hej.
Jag sätter den direkt på selen. Vill du gå först?
Jag tycker vi gör som sist, att du går först.
- Jag klättrar så långt jag kan. - Ja.
Tommy kom just. De tar Freerider.
Jag försöker filma den etappen och den mitt emot. Sen sticker jag.
- Har vi rep så det räcker? - Ja.
Jag klättrar upp med Tommy Caldwell för att skapa en bild av leden.
Jag vill se vad som känns läskigt.
- Herregud. - Där är repen från förra gången.
Tommy har varit min förebild sen jag var barn.
Inte så att jag satte upp affischer, men han var idolen.
Tommy visade att man kunde friklättra på El Cap.
Tommy var den som utforskade väggen.
De flesta av hans leder har aldrig klättrats, de är för svåra.
Det kulminerade i Dawn Wall, hans mångåriga projekt.
Det kan vara världens mest svårklättrade storvägg.
Jag har varit besatt av El Cap länge.
El Capitan är helt enormt. Det är ofattbart stort.
975 meter ren granit.
Det ser ut att vara omöjligt att bestiga.
Jag förstår Alex. El Cap har fascinerat klättrare i generationer.
Det bestegs första gången 1958 av Warren Harding.
Det tog 46 dagar utspritt på sexton månader.
Det gick inte att göra i ett svep.
De borrade dit bultar och drog sig upp.
Sen dess har det varit mittpunkten för klättrarnas universum.
Jag har klättrat på El Cap i tjugo år men skulle aldrig göra det utan rep.
Det finns inget utrymme för misstag.
Tänk dig en idrottstävling på olympisk nivå -
- där alla som inte vinner guld dör.
Så är det att friklättra på El Cap. Man måste göra allt rätt.
Jag går igenom alla möjliga scenarier.
Jag går igenom rörelser och ställningar.
Mest av allt tänker jag på hur det skulle vara att göra det utan rep.
Man kan göra mycket med ett rep.
När repet är borta tänker man: "Jag litar nog inte på det greppet."
Gud, jag har så ont i fötterna. Hjärtat dunkar och handen värker.
Jag är dödstrött. Vi jobbar hårt.
Man funderar på nåt i flera år. Det är lång tid -
- utan att prata med nån om det. Särskilt för nån som Tommy.
Jag tittade ner medan jag klättrade och tänkte: "Det här är så läskigt."
- Man är så utsatt. - Det finns åtminstone ankare där.
På Freeblast finns det flera ställen där livet hänger på ett enda grepp.
Frisoloklättring är så personligt. Man pratar aldrig om sina projekt.
Jag berättar aldrig om mina projekt. Jag behöver ingen extra press.
I intervjuer frågar folk alltid om jag vill bestiga El Cap.
Jag säger: "Kanske, vi får se." Men jag tänker: "Ja, absolut."
Förr var jag så kräsen. När jag var nitton eller tjugo...
När jag var 20-24 bestämde jag att jag måste börja äta grönsaker.
Sen har jag försökt vänja mig vid en grönsak i taget.
Det funkade bra, jag äter i stort sett allt.
Jag slutade äta kött för tre-fyra år sen, mest av miljöskäl.
Sen började jag lära mig mer om de etiska bitarna.
Vi får se hur det smakar.
Många tycker säkert att det här är hemskt. Jag äter burkchili och ägg.
Som liten gillade jag inte konstig mat. Jag var rädd för allt.
Jag var ett rätt blygt barn. En ganska dyster själ.
Melankolisk är nog rätt ord.
Jag gillade att leka med Lego och spela dataspel.
När jag upptäckte klättring var jag jämt i klätterhallen.
Jag hade inte många hobbyer eller intressen.
Jag var definitivt inte cool.
Jag gick International Baccalaureate-programmet.
De flesta var intellektuella, så det var okej att vara nördig.
Hela programmet handlade om det.
Jag började klättra mer utomhus och åkte och campade.
Men jag vågade inte prata med folk, så jag klättrade mycket solo -
- eftersom jag inte kände nån och inte ville prata med nån.
Jättegott. Jag har överträffat mig själv.
Stark chili tillför verkligen nåt.
Jag gillade att klättra i träd, jag klättrade även på taken här.
Det här är rätt läskigt. I skolan avskydde jag att prata inför folk.
Men det blir bättre ju oftare man gör det.
Nån ville fråga nåt.
Hur känns det att bli känd genom att jobba med sin hobby?
Det är härligt att kunna leva på det man älskar att göra.
- Nu får jag betalt för det. - Hur mycket pengar har du?
Jag har typ 40 dollar i plånboken.
Nej, en hel del.
Jag tjänar väl som en någorlunda lyckad tandläkare, ungefär.
- Mr K? - Kan du berätta om din stiftelse?
Jag startade den för kanske fyra år sen.
Den här videon ger lite information om den.
Genom klättringen har jag rest mycket och sett hur resten av världen lever.
En miljard människor saknar tillgång till elektricitet.
Jag startade min stiftelse för att skapa kosmisk jämvikt.
Jag skänker en tredjedel av min inkomst till miljöprojekt.
Som solpaneler. Sånt som motverkar fattigdom, men även är miljövänligt.
- Ut med dig. - Hej.
Jag träffade Sanni under en bokturné i Seattle. Sen dess har vi umgåtts.
Det är vår första dejt i Las Vegas. Vi gjorde en enkel klättring.
Vi klättrade längs en hög led, jag visste att hon skulle gilla det.
- Är hon en klättrare? - Sanni är lite av en klättrare.
Hon har just börjat. Jag skulle inte kalla henne en klättrare.
Ser du den hjärtformade dalen? Till vänster ligger Freerider.
Det här är hela dalen. Vi kör längs den här vägen och här ligger dalen.
Okej.
- Jag kanske borde läsa den här. - Nej.
Alex höll ett föredrag i Seattle förra året.
Jag visste inget om honom.
Du har samma tröja på hälften av bilderna. Alex!
Ingen hjälper mig med kläder.
När han signerade min bok gav jag honom mitt nummer.
Det var ett skämt med en vän som utvecklades.
Jag tyckte att han var snygg, men även väldigt ärlig. Jag gillar det.
Titta, vad ostadigt den ligger.
Men han är rolig också, en udda kille. Jag tycker det är intressant.
- Ska jag posera på trädet? - Det ligger stilla.
Det gör det inte alls. Bara för din skull...
Jag väntar.
När myggen börjar äta på dig kan du börja klättra. Behåll repbromsen på.
- Jag väntar. - Okej, du gör som du vill.
Det är kul med en tjej. Hon är liten och söt och livar upp stället.
Hon tar inte stor plats. Det gör livet bättre på alla sätt.
Håller du mig, Alex?
Det här är nervkittlande.
Alex var på väg ner och jag såg honom komma ner den sista biten.
Då gick repet rakt igenom bromsen och han föll till marken.
Jag hade inte koll på repänden.
Man kände: "Herregud, vad har jag gjort?"
Röntgenbilderna visade inget, men datortomografin visade två frakturer.
Direkt efteråt ville jag göra slut.
Jag kände att det var dåligt för klättringen.
Hon frågade om det skulle göra mitt liv bättre. "Antagligen inte."
Nu känner du lite obehag.
Jag trodde att vi kunde gå vidare.
"Du kan ha allt. Du kan ha både en fast flickvän och klättra."
Andas ut.
Kotkompression är inte alltför allvarligt.
Jag kan klättra bara jag tar nåt mot smärtan.
Men visst blir man skakad.
Jag känner till folk som har fallit långt och överlevt.
Men nu tänker jag att jag nog inte gör det.
Om jag skulle falla 50 meter skulle kroppen krossas när jag landar.
SOMMAREN 2016
TAGHIA, MAROCKO
Jag var här för första gången 2012, strax innan jag åkte till Yosemite.
- Vad sa du, Alex? - Du är halvvägs, repet ser bra ut.
Riktigt fin klippa.
Att klättra här i Marocko ger bra träning inför El Cap.
Han blir stark och rörlig och det får honom att känna sig vältränad.
Att sväva runt bland bergen med Alex är beroendeframkallande.
Hans syn på risker får en att känna sig oövervinnerlig.
Det är lockande rent känslomässigt.
Men det är nog inte så smart.
Att klättra med Alex är som en last.
Som att röka när man dricker öl.
Man vet att man inte borde, men det känns bra.
Bra jobbat!
Kan du läsa vad du har skrivit?
"Bey-väggen, sju plusgrader, för trött, måste träna."
Skriver du nånsin typ: "Såg ett stort enbärsträd?"
- Inte i klättringsdagboken. - "Saknar min hund. Och mamma."
Nej.
Jim följer er en bit av vägen.
Claire plockar upp er nere i ravinen.
- Sen filmar vi på bergväggen. - Och sen går ni till toppen?
Jimmy och jag har jobbat ihop i tio år. Klättrat över hela världen.
När vi kommer till Yosemite lär vi vara aströtta, som Cheyne sa.
Jimmys team består av professionella klättrare.
Rätt personer för uppdraget.
Det är rätt häftigt. Jag får åka och klättra med mina vänner.
Mikey! Vi borde ha nån här. Lutar man sig fram ser man hela leden.
Vi sätter 100 meter här och 120 meter här. Dubbelt upp.
Jag har känt Alex sen han började klättra i Yosemite 2008 eller 2009.
Jag har filmat Alex några gånger när han har frisoloklättrat.
Vi har även tillbringat några vintrar i Sydamerika.
Så vi har hängt mycket nu.
Jag är rädd att nåt ska hända honom.
Jag sa nästan nej till det här jobbet och Jimmy kände likadant.
"Vill vi verkligen vara en del av det här?"
Jag känner mig kluven inför att filma frisoloklättring på grund av faran.
Det är svårt att låta bli att tänka på att Alex gör nåt jättefarligt -
- och så gör man en film om det, vilket kanske ökar pressen.
Och så faller han ner och dör.
Vi måste förhålla oss till det.
Vi måste kunna leva med det vi gör även om det värsta händer.
Folk som vet lite om klättring säger: "Han fixar det, han är säker."
Folk som vet precis vad han gör är skiträdda.
Pappa sa alltid att jag inte fick klättra på is, eller frisoloklättra.
- Undrar vad din pappa skulle säga. - 20-30 av hans vänner dog.
Nu har jag 30-40 vänner som har dött.
- Så många? - Ja, jag räknade.
Eller inte vänner, men folk som jag har träffat.
Jag har inte förlorat nån som jag står riktigt nära ännu.
Alla som har gjort friklättring till en stor del av sina liv är döda nu.
John Bachar var en pionjär inom frisoloklättring.
Han föll mot sin död vid 52 års ålder.
Den amerikanske bergsklättraren Sean Leary har tyvärr gått bort.
Sean dödades i Utah...
Derek Hersey klättrade i Yosemite. Hans kvarlevor hittades i lördags.
Hersey klättrade som vanligt ensam, utan rep.
Folk som pressar gränserna tänker: "Skit samma. Det som sker, det sker."
Frisoloklättringen har helt klart format honom.
Han påverkas inte känslomässigt av det, som många andra gör.
Det är säkert ett resultat av ens förflutna, snarare än nåt genetiskt.
Många spekulerar kring hur jag hanterar rädsla när jag klättrar.
"Han är ute efter adrenalinkickar. Han har nån defekt."
En skribent föreslog en magnetresonanstomografi.
Jag tyckte att det vore coolt att se vad som pågår.
Att skanna hjärnan och se om allt är som det ska.
Nu börjar vi. Tryck på knappen varje gång du ser en ny bild.
Det kanske visar sig att jag har nån avvikelse.
Flera exflickvänner har sagt att jag har nån personlighetsstörning.
"Känslomässigt stabil." Ja.
"Genialisk, djupsinnig." Nej.
"Finner fel hos andra." Delvis.
"Bergsklättring vore för skrämmande." "Svårt med impulskontroll."
"Deprimerad."
- Är hjärnan intakt? - Ja, och den är riktigt intressant.
De två små prickarna längst upp på skärmen är din amygdala.
Det intressanta är att din amygdala inte visade på nån aktivitet alls.
Det händer väl inte så mycket i min hjärna.
- Funkar inte min amygdala? - Den funkar.
Men den behöver mycket mer stimulans.
Sånt som stimulerar de flesta andra påverkar inte dig.
Min amygdala kanske är trött efter många års överansträngning.
HÖSTEN 2016
YOSEMITE NATIONALPARK, KALIFORNIEN
ETAPP 6 FREEBLAST-KLIPPAN
Jag är i form. Men frisoloklättring handlar mycket om det mentala.
Den stora utmaningen är att hålla tankarna i styr.
Man styr inte sin rädsla. Man ställer sig utanför den.
Åh nej. Ursäkta, Alex!
När folk pratar om att undertrycka sin rädsla... Jag ser det inte så.
Jag utökar min bekvämlighetszon genom att öva på rörelserna.
Jag jobbar mig igenom rädslan tills det inte skrämmer mig längre.
Nej, nej! Det är så halt.
Men Freeblast ger mig stora skälvan.
Man står på pyttesmå avsatser.
Små oregelbundenheter i klippan.
Halkar man orkar händerna inte hålla i.
Bara två små kontaktpunkter hindrar en från att falla.
Och när man kliver uppåt är det bara en.
Det ser mycket bättre ut i dag än i går. Men vi får se.
Jag föll cirka nio meter.
Vi använde rep, Sanni gav mig lina.
Plötsligt föll jag bara. Jag vet inte hur det gick till.
- Visa hur mycket du kan röra foten. - Det är typ...
Det ser ut som en stukning.
En stukning handlar i stort sett om skadade ligament.
Kan jag fortfarande fotvandra och så? Om jag vilar.
Ja. Efter de första dagarna gäller det att stärka foten.
- Kan jag förvärra skadan? - Om du gör för mycket för fort.
Den behöver du inte hålla.
Jag kan oroa mig, men om han inte gör det, skulle han ångra sig.
Om Alex och jag gifte oss och fick barn -
- skulle jag säga vad jag tycker om de risker han tar.
Han borde ha satt på sig skon.
Envis!
- Jag trodde du kunde gå nu. - Det kan jag.
- Doktorn sa att du skulle träna. - Vill du ha vattenmelon?
- Fint att du har en slav till sånt. - Ja, det är jag glad för.
- Kommer du att klaga hur jag än gör? - Jag vill bara ha melon.
Jag hade lust att skylla på Sanni. Jag har varit skadefri i sju år.
Så träffar jag henne och skadar mig hela tiden.
Som om du fällde ett träd...
Aktiv återhämtning betyder inte att du ska gå hela tiden.
Jag skulle bli glad om han slutade med frisoloklättring.
Jag är glad att han aldrig berättar när han ska ut och klättra.
Jag skulle kunna säga att han inte borde göra det, och stöta bort honom.
Men det är ju hans liv.
Han känner sig nog som mest levande när han frisoloklättrar.
Det är då han känner mest. Hur skulle jag kunna ta det ifrån honom?
Det kan jag inte.
TRE VECKOR EFTER SKADAN
Jag kan stå på ett ben medan jag tar på mig selen. Det är en liten seger.
Jag har inte haft på mig klätterskor sen det hände.
Det är svullet och ömt.
Tyvärr behöver man fotlederna vid sprickklättring.
Freerider är 915 meter sprickklättring.
Vänner som har stukat foten säger att det tar minst sex månader att läka.
Men om en månad slår vädret om och då får jag vänta till nästa år.
För några år sen sa han att han aldrig nånsin hade fallit oväntat.
Nu har det hänt två gånger på en månad.
När man hör sånt börjar man undra.
Natten innan han ringde drömde jag att han kom hem till oss.
Han grät, vilket var märkligt, för Alex gråter aldrig.
Han sa att han hade ramlat och började visa sina skador.
Han drog upp ärmen, ett ben trillade ut och armen var helt förstörd.
Det kändes så verkligt, det var jätteläskigt.
Nästa dag ringde han och sa att han var skadad.
Hej! Hej, Ingrid.
Hej, hur är det?
- Hej på er. - Läget, Fitz?
Ska ni karva en pumpa? Fint!
Alex sa: "Jag tänker inte karva nån pumpa, jag hatar storhelger!"
Jag har kul när jag har kul. Jag vill inte bli tvingad till det.
- Har du ett bra grepp om henne? - Petar du mig i ögat, släpper jag.
Jag skojar bara.
Du måste lyfta upp henne mer.
- Du borde vara rädd. - Jag känner mig ängslig.
Ingen i min familj kramades när jag var liten.
Jag lärde mig att kramas när jag var typ 23.
"Alla verkar kramas, jag får prova." Jag har blivit riktigt duktig.
- Ser du att pumpan är en skåpbil? - Ja, jättefin.
Jag gjorde katten helt själv.
Den är fin nu, den såg hemsk ut innan.
Det här med kärlek... Att säga det till varann.
Ingen i min familj har använt det ordet i hela mitt liv.
Mamma pratade franska med mig och min syster. Så hon sa "Je t'aime".
Pappa pratade inte om nåt alls.
Ingen hade några känslomässiga band till Charlie.
Charlie hade nog vad vi i dag kallar Aspergers syndrom.
Charlies fix idé, hans monomani, var resor.
Han levde för resor som Alex lever för klättring.
Han mådde inte bra annars.
Om Alex gjorde nåt gav han honom öknamn. "Pucko, gör inte så!"
Nedvärderande.
Om man får lära sig det när man är liten försvinner det inte.
Jag minns inte det alls.
Jag tror inte att pappa nedvärderade nån. Han var som en nallebjörn.
Men han var rätt dyster.
Efter skilsmässan blev båda mycket gladare.
Men sommaren därpå dog han.
Det är synd att han inte fick se hur allt blev.
Han stöttade mig helhjärtat i klättringen.
Vem vet? Mamma kanske tyckte att han hindrade oss -
- från att nå vår fulla potential.
Mammas favoritcitat är: "Presque ne compte pas."
Nära skjuter ingen hare.
Oavsett hur duktig jag är på nåt så räcker det inte.
Självföraktets bottenlösa djup...
Det är säkert motivationen bakom mycket soloklättring.
Då så.
Jag förstod aldrig riktigt vad som hände när du föll. Vet du själv?
Jag vet inte varför jag föll. Det regnade lite och blåste...
Konstigt att han inte ens vet vad som hände. "Plötsligt föll jag bara."
Det förvånar mig, han är alltid så uppmärksam.
Eller så är han inte det.
Alex säger att han har sitt pansar på när han klättrar.
Som hans vän eller familjemedlem måste man nog också ha det.
Efter att det hände var det som att jag nyktrade till.
Förr tänkte jag att han fixade det, han är så duktig.
Men det där stressade upp mig lite.
Jag vill inte trilla ner och dö.
Men det finns en tillfredsställelse i att utmana sig själv.
Känslan förhöjs när man riskerar att dö. Man får inte begå några misstag.
Är man ute efter perfektion är frisoloklättring ett bra val.
Det känns bra att göra nåt perfekt i ett kort ögonblick.
Mina vänner tycker att det vore hemskt om jag gick bort i en olycka.
Men livet skulle gå vidare.
Det har hänt med tjejer också: "Jag gillar dig."
"Inte då. Om jag dör skulle du hitta nån annan. Det är ingen stor grej."
Jag vet inte... Det kanske var lite väl känslokallt.
FEM VECKOR EFTER SKADAN
Foten är bättre. Men den är fortfarande svullen.
Rep!
Ingen dålig firning.
Vi tar oss bara ner för bergväggen. Vi bara roar oss lite.
Om man ska soloklättra uppför El Cap är det sex etapper som oroar mig.
Nära marken är det lite vanskligt.
Freeblast etapp 6, det var där jag ramlade.
Sen vägen ner mot Hollow Flake.
Sen Monster Offwidth, som innebär fysiskt tuff klättring.
När man är där är det alltid nån del av kroppen som far illa.
Föreställ dig världens tuffaste pilatespass -
- där nån samtidigt piskar dig och gnider dig med sandpapper -
- och säger åt dig att behålla samma grepp tills du spyr.
Och gör du inte det så dör du.
Enduro Corner vore den tuffaste etappen i vilken klättring som helst.
Fötterna har inget grepp, så det gäller att hålla emot med händerna.
Ju mer man drar, desto stadigare står man.
Oerhört krävande för armarna.
Och då har man redan klättrat 760 meter, så man är utmattad.
Men det som oroar mig mest är den svåraste biten.
Man måste ta sig förbi antingen Boulder Problem eller Teflon Corner.
Det är 600 meter upp i luften, och jag har ramlat från båda med rep.
Teflon Corner är ett 90 graders glashörn, jättehalt.
Det gör mig jätterädd.
Jag måste trycka ifrån mot två hala väggar -
- och göra små justeringar så jag kan lägga lika mycket tryck överallt.
Man har 762 meter tomrum under sig. Det är helt sjukt att tänka på.
Alternativet är Boulder Problem.
Men där har man tre meter mycket svår klättring.
Det är en invecklad serie.
Höger hand i ett veck. Vänster hand på en lodrätt kant.
Sen sätter man höger fot i en liten grop.
Sen sätter man höger hand i ett litet veck och vänster fot i en skål.
Sen trycker man emot med foten till ett tumgrepp.
Det är det värsta greppet, man får in kanske halva tummen.
Sen rullar man två fingrar över tummen.
Byter fot.
Vänster fot hamnar i ett sluttande fotgrepp.
Man byter tumme.
Sen tar man tag med vänster hand om ett grepp som känns ojämnt.
Sen får man göra en karatespark eller hoppa till väggen på andra sidan.
På sätt och vis känns hoppet vettigast.
Man hoppar till en bred kant som går att ta tag i.
Men det känns vansinnigt att hoppa utan rep. Missar man är det kört.
Men karatesparken känns som att man ramlar mot den andra väggen.
Jag kände mig rätt stark där.
- Ja, det såg inte så illa ut. - Det är inte helt galet.
Men vi får se.
- Tog du Ibuprofen i morse? - Jag ska ta nu också.
- Har du ont i foten? - Ja.
Jag gillar inte att han friklättrar. Han är redan en stor del av mitt liv.
Jag säger ofta till Alex att jag älskar honom.
Han visar ofta att han älskar mig.
Men jag talar om att jag behöver höra det också. Vi jobbar på det.
Alex har långt kvar vad gäller att prata om känslor.
Jag kommer att berätta hur jag mår. Då vill jag att han ska säga:
"Jag förstår hur du känner."
Han sa: "Jag förstår varför du känner så."
Jag sa: "Det tror jag inte, men fint att du försöker!"
- Vi samarbetar jättebra, Alex. - Inte lysande, men det tar sig.
Jag tycker det går jättebra.
Jag är glad att det funkar så bra mellan Alex och Sanni.
Deras relation imponerar på mig.
Men frisoloklättring på den nivån kräver ett mentalt pansar.
En romantisk relation försvagar pansaret. Man måste fokusera.
En nära relation tar bort pansaret, man kan inte ha båda på samma gång.
Man behöver nåt som ger en självförtroende.
Ibland får man det av att känna sig i superform.
Ibland får man det av förberedelser och övning.
Nåt gör alltid att man känner sig redo.
Man kan alltid soloklättra för att nå rätt känsla.
- Det känns lite nervöst. - Det känns overkligt.
Jag litar på Alex och vet att han går metodiskt till väga.
Men söker man sig mot gränsen, når man den till slut.
Vissa gränser måste man bara tänja på för att de är så coola.
El Cap är så coolt.
Det sker en långsam utveckling på alla områden.
Men ibland tar nån ett språng.
Att friklättra solo uppför El Cap, vore att ta ett sånt språng.
Det är svårt att föreställa sig nån där uppe ensam utan rep.
Nästan alla andra väggar här omkring kan jag förstå.
- Hur många gånger har du gjort det? - Astroman tre-fyra gånger.
- Men Rostrum... Det är 50-60 gånger. - Har du klarat det 50-60 gånger?
Det var en årlig grej, jag gjorde det minst två gånger.
Man satt som klistrad. Inte av rädsla...
- Man är så spänd. - Mitt fotarbete blir jättebra.
- Jag vet! - Man gör det bara för sin egen skull.
- För att man känner för det. - Folk ville filma mig där uppe.
Jag ville inte. För mig var det viktigt att göra det av rätt orsaker.
Jag tycker att jag gör det av rätt orsaker.
Men för en utomstående verkar det inte så med ett filmteam.
Det sämsta med att ha ett filmteam med -
- är ifall det förändrar ens fokus.
Jag tror att Alex snart är redo. Han vill bara öva några gånger till.
Vi försöker avgöra var kamerorna ska vara.
Ens mentala tillstånd är sårbart när man friklättrar.
Vi vill filma det bra.
Men utan att vara i vägen, eller att beröva honom upplevelsen.
Det värsta som kan hända är att vi gör nåt som tar livet av honom.
Blir det en drönare, ett rep eller att vi sparkar lös en sten?
Jag försöker att inte tänka på att ramla.
Men det är okej om jag är ensam.
Men jag vill inte ramla inför mina vänner. Det vore sjukt.
Var vill du att vi ska vara?
- Vi har ju den platta delen. - Som du går sidledes över?
Sen har du en kamera ovanför Boulder Pitch.
- Det kan vara distraherande. - Det är inte bara distraherande.
Alltså, ingen vill se sånt. Jag vet inte...
Alltså, ja...
Det är bättre att låta bli. Vissa saker är bara...
- Okej. - Ska jag börja planera?
Månen gick ner 04.50 bakom åsen. Solen träffade spiran 07.30.
Vid 08.05 nådde nog solen det svåraste stället.
Man vill inte ha sol där. Och det tar tre-fyra timmar till Boulder Problem.
På hösten måste man börja innan det ljusnar för att hinna före solen.
Jag börjar klockan fyra.
Jag börjar bli spänd.
När man väl bestämmer sig gör man bara sin grej.
Stressen, oron, rädslan... Allt släpper och man gör det bara.
Jag tog på mig mina tajta skor. Väldigt spännande!
Som en samuraj som tar fram sitt favoritsvärd.
"Nu är det dags för den bästa klingan!" Så himla kul.
Man är precis som en jedi. En samuraj med...
Jag äter Ibuprofen och lägger is på foten, så det går nog bra.
Vad säger Sanni när ni pratar om det?
Vi har inte pratat så mycket. Hon ställer en massa frågor.
Jag säger bara att vi får se.
Ju mindre folk vet, desto bättre.
Jag drömde att du haltade.
Du hade fallit och landat på foten på exakt samma sätt.
- Vad fint, San San... - Tragiskt!
Jag tänkte: "Hoppas att det inte hände!"
Det är verkligen fint.
Tar de med ryggsäckar upp till dig och Peter?
Bara till mig. I morgon, antagligen.
- Som du ska ha på berget? - På toppen, ja.
- Ska du och Peter gå hela vägen upp? - Inte Peter.
- Vem ska du klättra med i morgon? - Vi får se.
Okej. Okej.
Ska du klättra solo i morgon? Är det därför du inte berättar?
- Jag berättar väl? Men ja. - Oj, Alex...
- Oj... - Hur känns det?
- Jag... Det är bra. - Det låter spännande.
- Är det som att... - "Så spännande att jag börjar läsa."
Nej, jag läser inte.
- När bestämde du dig? - I går eller i förrgår, eller nåt.
Jag smälter informationen.
Jag vill gärna tänka holistiskt.
"Alla ska ju dö, vi kan lika gärna göra det vi vill göra medan vi kan."
Men jag vill att du möter mig på halva vägen -
- och att du tar med mig i beräkningarna. Du sa att...
- Hade du en fråga? - Den kommer.
Om du tar med mig i beräkningarna, skulle du välja annorlunda?
Om jag var tvungen att maximera min livslängd skulle jag tvingas sluta.
Ser du det som ett tvång när jag frågar?
Nej. Nej.
Nej. Jag förstår din oro och jag respekterar den.
- Men jag känner mig inte tvungen. - Att maximera din livslängd.
Jag vet inte...
Du vill att jag ska vara försiktigare, men det går ju inte.
Jag gör redan mitt bästa. Jag skulle bli frustrerad om jag la band på mig.
Det jag älskar mest i livet skulle bli förstört. Du vet.
- Vad är klockan? - Halv fyra.
- Jag vaknade en minut före larmet. - Vaknade du före eller efter?
En minut före.
Det handlar alltid om perfektion.
Jag är uppväxt med att man ska vara bäst när det gäller.
Sen är det ju coolt att göra nåt som ingen annan har gjort.
Vi får hoppas att tyngdkraften är låg i dag.
Vi ses på marken, Huck.
- Vi ses på marken. - Vi ses.
Det här suger.
Jag vill inte vara här.
Jag lägger av.
- Vad hände? - Det sket sig på klippan.
- Du kan lika gärna säga det. - Vill du tala med honom?
Det känns lite pinsamt.
Hej, vem som nu lyssnar. Det är Alex.
Jag tror att jag lägger av.
- Kan du upprepa? - Han har nog lagt av.
Han lägger av, det stämmer.
Det är lite oroväckande.
Jag undrar vad som hände.
Jag vet inte om det går när alla tittar på.
Det är för läskigt. Jag vet inte om det blir nåt ordentligt försök.
- Men gud! - God morgon.
- Jag la av. - Gjorde du?
Det är kyligt ute.
- Vad händer? - Inte mycket.
- Hur är det? - Jag var vid Freeblast men la av.
- Bra. - Det känns lite skumt.
Ja.
Det var för många människor där.
Jag kom halvvägs uppför den första klippan.
- Jag vet inte, mina fötter... - Du fattade rätt beslut.
Jag vet, men... Nu kommer det att ta ännu längre.
- Du är ju inte tvungen att göra det. - Jag vill bara att det får ett slut.
Hela cirkusen runt omkring dig.
Jag förstår det inte. Undrar om han blev nervös.
Är det ens möjligt?
Det är mycket med honom som jag inte förstår.
På sätt och vis är det skönt att veta att "Spock" kan bli nervös.
Det är första gången jag har dragit mig ur.
Men det är också första gången jag har försökt nåt med publik.
Hade jag varit ensam hade jag nog fortsatt.
Jag vet inte. Jag kanske bara suger.
Men du vet. Jag har åtminstone försökt.
TRE MÅNADER SENARE
Tack för att du träffar oss igen.
Det är en särskild doft här inne. Undrar om det är färgen.
Ja, det är nymålat.
Matrum. Och antagligen bokhyllor.
Vad är det jag undertecknar? "Köparna godkänner besiktningen."
Alex har sagt att jag får ställa en möbelfråga om dagen.
Jag har alltid tänkt köpa hus, men har inte haft energi för det själv.
Sanni vill gärna ha ett hem, och man kan klättra överallt i Las Vegas.
En stor soffgrupp här. Eller en soffa och två fåtöljer.
Det här skulle kunna bli en bar.
Jag skulle sova direkt på mattan.
Alex tittade bara på medan jag kämpade med måttbandet.
Han sa bara att jag såg korkad ut och var varken hjälpsam eller snäll.
Så nu har allt gått åt skogen.
Sa du husfrid? Det finns ingen.
- Du är arg, men snart släpper det. - Nej du.
- Jag är fortfarande arg. - Nej då. Du är inte särskilt arg.
Jo. Jag är full av beslutsamhet. Och hat.
Hjälp...
Det känns väldigt brett.
Det ser väldigt djupt ut.
Vi tittar efter ett mindre.
400 dollar. Så ska det se ut!
Det är faktiskt helt perfekt. Precis lagom.
- Vi har ett kylskåp! - Vi lyckades.
Vi hade en liten svacka efter Yosemite.
Alex är inte så bra på att uttrycka vad han känner.
"Jag vet att jag är grinig, men jag orkar inte ta reda på varför."
Jag har tålamod, men även självrespekt.
Så fort jag blir arg stänger han bara av.
Hur gör man kaffe? Man behöver väl ett filter.
Min relation med Sanni är den sundaste och stabilaste jag har haft.
Där! Det enda som fanns i skåpet.
Jag kommunicerar bättre. Till och med Sanni tycker att jag har förbättrats.
Det verkar inte lovande. Stoppar man i kaffe och trycker igenom vatten?
Herregud! Det var värst.
Är det så här det är att ha hus? Nån gör kaffe och frukost varje dag.
- Häller man i kaffet där? - Det är komplicerat...!
Men hon ser annorlunda på saker och ting.
För Sanni är lycka meningen med livet.
Att vara med människor som får en att må bra.
För mig handlar allt om prestation.
Vem som helst kan väl bli lycklig och nöjd.
Men det är inget som förändrar världen.
Ingen uppnår nåt stort genom att vara lycklig och nöjd.
Man vill ju inte hindra nån från att nå sina mål.
Det är svårt för mig att förstå varför han vill det här.
Men det är hans dröm, och det är tydligt att han fortfarande vill det.
Det handlar om att kriga.
Det handlar inte om orsak.
Det är mitt öde, och jag vill göra mitt bästa.
Man trotsar rädslan eftersom målet kräver det.
Så gör en krigare.
Friklättrarmentaliteten liknar krigarkulturen.
Man fokuserar till hundra procent för att ens liv hänger på det.
VÅREN 2017
Det jag gav upp på i höstas var högerfoten på den här kanten.
Jag skulle stå på höger fot och lita på den.
Men jag ville inte riskera livet på en högerfot.
Jag kanske kan hitta en annan väg.
Det är nog det här allt handlar om.
Det är intressant, för när man klättrar med rep är det inte alls så.
Det är min variation.
Jag vet inte.
Han känner sig nog bara bekväm med att klättra inför kamerorna -
- eller inför folk, när han känner sig helt trygg.
Det har varit produktionens dilemma ända sen starten.
Vår närvaro förändrar förstås saken.
Skillnaden är att han hoppade av sist.
Han kände sig inte pressad att fortsätta för att vi var där.
Och det sa mycket, enligt mig.
Det betydde mycket.
Vore det bättre om vi inte filmade?
Nej. Men det känns viktigare att göra det, än att det filmas.
Du kan säga ifrån när som helst.
Om jag vill säger jag inget till nån och åker dit och gör det ensam.
Det är en möjlighet. Men det vore taskigt också
Om du vaknade i morgon och tänkte: "Jag skiter i det här."
- "Jag känner mig inte redo." - Jag skulle kunna lägga av helt.
Men... det vill jag inte.
När så många tittar på måste man förbereda sig mer.
Jag måste känna mig så trygg att det kvittar om en hel stadion tittar på.
Det ska kännas så enkelt att jag bara gör det.
"Metod ett: Håll till vänster, sära på benen. Det känns tryggt."
"Metod två: Lita på höger fot, häng i höger hand."
"Åtta: En snabb klättring. Nio: Håll dig utanför nedåtstigning."
"Metod 26: Gå runt hörnet."
"Gör din grej med vänsterhanden, höger fot på den lilla kanten."
"Vänster hand på det stora örat, byt fot."
"Vänster fot i sprickan, höger hand ner."
"Vänster hand i springan, antingen med knytnäve eller öppen."
"Böj knäna, för in höger hand under dig och gå åt sidan."
"Vänster fot ner till en kant, höger fot går högt så du slipper svinga."
"Vänster fot till spetsen, höger hand i den lilla fickan."
"Vänster fot till kanten runt hörnet, sen kan du gripa tag med höger hand."
"Vänster hand under, byt fot, sträck ut, sen är du klar."
"Nyckeln till svåra delen: Dra hårt, lita på fötterna."
"Lita på" är understruket med dubbla utropstecken.
"Autopilot." Punkt.
UELI STECK DÖD I FALL NÄRA EVEREST
Det var ingen överraskning att Ueli dog, han gjorde alltid galna grejer.
Men jag trodde han skulle överleva.
BERGSKLÄTTRAREN UELI STECK DÖD VID EVEREST
Ueli pratade om farliga grejer som knappt går att genomföra.
Jag har försökt låta bli sånt.
Men när vi pratade om Freerider tänkte jag:
"Det kanske är nåt jag kan genomföra om det verkligen är min dag."
UELI STECK AVLED DEN 30 APRIL
Det här var inte hans dag.
UELI STECK AVLED DEN 30 APRIL
När Ueli dog var Alex väldigt snabb att rättfärdiga det hela.
Han viftade bara bort det: "Ja, det kan hända."
Jag pratade länge med Alex om det.
Jag sa: "Tänk om du dör precis som Ueli."
Ueli och hans fru Nicole hade en fin relation, de klättrade tillsammans.
En gång sa Alex: "Ja, vad hade hon väntat sig?"
Jag bara: "Vad menar du? Jag är precis som Nicole, Alex!"
Jag förväntar mig inte sånt.
Många fler har dött, och det kan mycket väl hända Alex också.
Men han tänker göra det ändå. Så jag vill hjälpa honom att förbereda sig.
Om han dog, och jag inte hade hjälpt honom, vore det jobbigare.
Jag är en av de som bäst kan hjälpa honom. Så då måste jag göra det.
Han säger att han börjar känna att det är dags.
Det är möjligt att han gör det i morgon.
Vi filmar på avstånd. Vi vill inte störa Alex medan han klättrar.
Alla vet vad de ska göra om nåt går fel. - Josh, vem ska Mikey ringa?
Larmcentralen är enklast.
De får instruera oss och vi berättar vad vi vet.
- En klättrare... - Ja.
Okej...
Inga misstag i morgon.
Jag är orolig att nåt händer i morgon.
Att... Alex tid på jorden är över.
Jag måste vara beredd på det.
Jag måste inse att möjligheten finns.
Oj...
Du skulle vara uppe när jag sa hej då.
- Är det dags? - Ja.
Du kan bara sätta dig upp.
- Du kunde ha gått bara. - Nej, nu går jag aldrig.
Kör försiktigt.
Ciao!
Vi ses senare.
Jag bad henne inte åka. Det skulle jag aldrig göra.
Men jag tror att hon förstår att det blir lättare för mig på så sätt.
Det här med att säga hej då... Vi ses ju om fem dagar, eller nåt.
Det är inget avsked. Bara hej då på ett par dagar.
Man får bara så märkliga tankar:
"Det där får inte vara vår sista kram."
Jag borde inte behöva tänka så.
"Tänk om det händer nåt? Tänk om jag aldrig får se honom mer."
Varför vill man göra sånt här?
Det är ett helt vansinnigt mål.
Jimmy, hör du mig?
Jimmy här.
Han började just klättra.
Det är halt där.
Det var där han la av.
Hör du mig, Mikey? Det är Jimmy.
Mikey här.
Kan du tala om när han är förbi klipporna?
- Han är redan förbi. - Är han förbi?
Han är snart vid Half Dollar.
Han klättrar snabbt.
Ja, han ligger före i schemat.
Hur långt har han till Mammoth?
Han är vid Half Dollar nu.
Klockan 06.21, han är på väg ner mot Heart Ledge, det är folk där.
De är vakna, och de är med. "Här kommer Honnold."
Herregud! Jag ser en kille i kanindräkt.
Personen reser sig upp. Ja, han har en svans.
Det är antingen en kyckling, eller en kanin.
Det är en enhörning.
Kom igen! Vem gör sånt? Sånt har man aldrig sett på El Cap.
Jösses. Och Alex är förbi.
Han är på väg mot Hollow Flake, 06.49.
Han har gjort nedåtstigningen och är nu vid Hollow Flake.
300 METER
Grejen med Freerider är att den sprickan leder hela vägen upp.
Det är cirka 600 meter.
Det är den ståtligaste sprickan på jorden.
Doug, det är Jimmy. Har ni hört om han har nått Monster ännu?
Han är där nu.
Han är nästan förbi.
Nu är han på väg ut.
Nu är han i höjd med spiran. Är ni redo allihop?
Sam och jag står vid foten av huvudväggen.
Jag gissar att han är femton minuter från Boulder Problem.
625 METER
Där gjorde han karatesparken.
Han fixade det.
Så ja!
- Det är alldeles för knivigt. - Han fixade det.
Han är förbi Boulder Problem.
Han måste vara så glad.
Att ha klipporna och Boulder Problem bakom sig är enormt.
- Är det Enduro? - Ja.
Jag fattar inte att ni pallar att se på.
Jag vill inte. Nej, nej...
760 METER
Herregud...
- Där är man lite utsatt. - Ja, verkligen.
Att runda det hörnet är bland det farligaste på hela El Cap.
Ett steg och man faller ner i avgrunden.
Hej, kompis!
Alex har sitt livs bästa dag.
Det har inte jag. Nu räcker det, jag tänker inte gå igenom detta igen.
Nej, tack...
SISTA ETAPPEN 908 METER
Nu är det klart.
Gud, det är klart!
Herregud...
Herre jösses. Jag kan knappt tro vad jag har bevittnat.
Herregud...
Skönt att se er igen!
Jag är överlycklig.
Det kändes så himla bra. Helt sjukt.
Det känns som att en enorm vikt har lyfts från mina axlar.
Jag är överlycklig.
Vilken resa.
Otroligt. Efter att ha drömt om det i åtta år...
San San ringer.
Hallå?
- Jag är överlycklig. - Överlycklig är nog milt uttryckt.
Jag har aldrig lett så brett. Säg inte...
Jag vill se det! Jag sa ju att jag ville se ditt leende.
Jag har aldrig gråtit så mycket.
När jag fick höra det var jag bara...
Jag kanske också börjar gråta. Jag känner mig rörd.
Gråt inte, San San. Då gråter jag med. Claire säger att jag ska gråta.
Filmen blir väl bättre om jag gråter. Men jag vill inte.
Eller jag vill, men...
- Jag är så lycklig! - Gud...
- Så lycklig. - Ja...
Jag är så lycklig!
Okej, vi ses om sex timmar, eller nåt.
- Vi ses snart. - Jag älskar dig. Tack så mycket.
Jag älskar dig med. Jag är så stolt över dig.
Berget såg inte så läskigt ut i morse.
Det ser ju ut som vanligt och allt kändes som vanligt.
Förutom att jag inte hade nån ryggsäck. Jag glömde repen...
Det kändes så bra. Upplevelsen blev som jag hade hoppats.
Jag kompromissade inte med nåt som var viktigt. Det kändes bra.
- Vad händer nu? Vad ska du göra? - Köra lite hängbräda.
En normal människa skulle ta ledigt.
DEN 3 JUNI 2017 BLEV ALEX HONNOLD DEN
FÖRSTA ATT FRISOLOLKÄTTRA EL CAPITAN
DET TOG HONOM TRE TIMMAR OCH 56 MINUTER
- Tack för att du klättrade med mig. - Jag är stolt över dig.
Fint att du inte dog. Jag är glad att det är över.
Herregud! Du är ju här!
Jag är så glad för din skull! Du klarade det. Och nu är du klar!
Några av dina föregångare slutade inte medan de låg på topp.
Nu kanske jag inte behöver pressa mig mer.
Nån sitter och läser om det här och tänker: "Vad är större och coolare?"
Och nån kommer att hitta på nåt coolare.
Men det kanske inte blir jag.
Kanske, jag vet inte.
TILL MINNE AV FRANK TAIPING CHIN, ANN KRCIK, UELI STECK
Översättning: Elisabeth Enström www.btistudios.com